Jeg føler liksom at jeg må prestere overfor deg.
Det er bare meg. Det er bare Walter.
Det er kanskje bra at jeg føler det.
- Før underholdt jeg ofte. - Jeg husker det.
- Gjør du det? - Selvsagt.
Marjorie, hvor er oppvasken?
Piken vasket opp. Julie.
- Hun kommer først klokka to. - Jeg tok den.
- Det gjorde du ikke. Leddgikten din. - Jeg har en god dag.
Marjorie, vi vet begge hva det betyr at det ikke er noen oppvask.
Det betyr at jeg ikke har spist.
- Bare en skje peanøttsmør. - Jeg er ikke sulten. Det er deres feil.
- De gir meg alle de tablettene. - Er tablettene deres eller legens feil?
Bare en skje.
Kan jeg fremdeles spille fiolin?
Du har sikkert alt i hodet ennå.
Men hendene dine...
Jeg kan fortelle noe, det likte du sist.
Jeg får tro deg på det.
Jeg kan fortelle om da vi så en film.
Vi gikk ofte på kino.
- Vi så "Min beste venns bryllup". - "Min beste venns bryllup"?
Med en kvinne, Julia Roberts.
En stund var det alltid Julia Roberts.
Hun avtalte med en mannlig bestevenn at var de ikke gift ved en viss alder-
-skulle de gifte seg med hverandre.
Hun skulle minne ham på den avtalen-
- da det viste seg at han var forelsket i en hyggelig blondine:
Cameron Diaz. Julia Roberts bruker-
- hele filmen på å prøve å ødelegge forholdet mellom vennen og Diaz.
Det er inget sympatisk oppførsel av hele USAs kjæreste.
Til slutt går alt bra og hun har en homsevenn med artige replikker.
Etter det ville du ha en homsevenn.
Jeg hadde en homoseksuell bestevenn. Jeg hadde to.
Jeg skal huske det nå.
Hvorfor valgte du den fortellingen? "Min beste venns bryllup."
- Det var den kvelden jeg fridde til deg. - Å, Marjorie.
- Tenk, hva man glemmer. - Det gjør ingenting.
Du prøvde å si det, og jeg lot deg ikke.
Tenk om vi hadde sett "Casablanca" i stedet.
La oss si at vi så "Casablanca" på en gammel kino med fløyelsseter.
Og på veien hjem fridde du.
Neste gang vi snakker sammen, er det sånn.
- Skal vi dikte det? - Så alvorlig du er.
Du er som dem, særlig Tess.
- Datteren vår? - Vår datter Tess.
Og hennes plagsomt omsorgsfulle mann.
Nei, nå er jeg urettferdig. Jeg liker ham.
Det gjorde jeg ikke den gang, men nå gjør jeg det.
Liker du meg?
Ikke vær idiot.
- Ikke kall meg idiot. - Idiot.
Hvorfor liker du meg om jeg er en idiot?
Hva er det?
Jeg havner i trøbbel.
I trøbbel?
Sier jeg sånt til deg, får jeg trøbbel med Tess.
Du forstår ikke alltid, hva?
- Fortell om da vi fikk Toni. - Det fortalte jeg om i går.
Jeg liker den fortellingen.
Det var en gang et par. Et vakkert, ungt par.
Han hadde en kraftig kjeve.
Han var litt for fornøyd med seg selv.
Han hadde en kraftig kjeve og var litt for fornøyd med seg selv.
Hun var den vakreste i byen.
Det var ingen stor by, og hun var byens dronning.
Det høres ut som et eventyr, slik du forteller det.
Det er et eventyr.
Ikke særlig pent av deg.
- Jeg mener ikke at det ikke skjedde. - Du skal trøste.
Det skjedde sånn, som i et eventyr.
Ja vel?
Paret følte seg ensomme, siden de ikke hadde barn ennå.
De bestemte seg for å få seg hund-
-og tok bussen til kennelen.
Der lå en liten svart hund og sov. Magen hevet og senket seg.
Som en liten sovende skygge.
De døpte den Toni, med i.
Forkortelse for Antoinette.
Hun fikk fransk navn siden hun var en fransk puddel.
Ikke en sånn lurvete, som ser ut som en busk.
Denne puddelen kunne apportere og løpe rundt på stranda.
De tok henne med hjem på bussen. Hun var veldig veldressert.
De elsket henne og hun elsket dem tilbake, lenge.
Og så-
-som alt annet, døde hun.
Skal jeg fortsette?
Kommer det mer etter at hun døde?
Ja.
Like etterpå fikk paret et barn.
Tess.
Etter Tessa, gresk for "samler".
Ikke blær deg.
Da Tess var tre år gammel, dro de til den samme kennelen.
Nå hadde de en gammel Subaru og slapp å ta bussen.
De lot lille Tess velge ut ny hund. Det var flere hunder der.
En cocker spaniel, en stilig grå pointer og en veldig fin blandingsrase.
Det utrolige var at Tess valgte puddelen.
Hun likte den lille, sovende svarte skyggen best.
- Så vi døpte den Toni... - Toni II.
Men det ble snart forkortet til bare Toni.
Det var jo ikke samme Toni.
Men med tiden spilte det mindre rolle hvilken Toni det var-
- som løp rundt på stranda og som gravde opp alle løkene i hagen.
Jo mer tid som gikk-
- desto mer ble hun samme hund i minnene deres.
- Hvem har fortalt deg alt dette? - Du.
- Pratet jeg så mye? - Du og Jon.
Du har gode dager, da du husker.
En skje til?
Det var den andre Toni som elsket stranda.
Leit at vi ikke hadde henne lenger.
Selv om hun alltid hadde sand i håret.
Pelsen.
Nei, hår, som på et menneske. Det høres riktig ut.
Jeg skal huske det nå.
Det er noe feil med nesen.
- Beklager. - Det er kanskje jeg som husker feil.
Du har kanskje rett.
Du er nå uansett en bra Walter.
Takk.
Bli hos meg en stund.
- Jeg vil ikke du skal havne i trøbbel. - Du lærer, det liker jeg.
Jeg sa jo det.
Hva vil du snakke om nå?
Vi må ikke snakke, vi kan bare sitte her.
Noen ganger blir jeg så trett.
Jeg er her, Marjorie. Uansett når du trenger meg.
Jeg har all verdens tid.
Jeg liker den fremdeles ikke. Primærkopien.
Å. Vel... I dette stadiet... Hvem var det som sa det?
- ...er selskap det viktigste. - Det var du som sa det.
Det er bedre enn å se på tv.
Det er som om hun er et lite barn som må beroliges.
Hun er 85. Hun våkner og vet ikke hvor hun er.
Hva er galt med å bli beroliget?
- Hun sover. De nye pillene slo henne ut. - Peanøttsmør.
Små mirakler. Hun gir etter for kampanjen min.
Eller så hører hun på primærkopi Walter. De skal være som papegøyer.
"Ta en skje. Ta en skje."
Vet du at papegøyer lever evig?
En student fikk farens papegøye da faren døde.
Fremdeles, 20 år senere, sier den ting med hans stemme.
- Hva da? - Sånt som: "Hei, kompis."
Kloke ord.
Hun sier at det ikke er helt likt hans stemme, men hun hører det er han.
Har du nettopp...
Er det ikke ubehagelig at hun godtar den? Det syns jeg.
Plager det deg at moren din snakker med et dataprogram-
-eller at det utgir seg for faren din?
Det plager meg at du hjelper det å utgi seg for en evig ung versjon av pappa.
Hun husker ham sånn. Hun godtar den fordi den er smart.
- Smart som et speil eller en pappfigur. - Nei, den er mer enn det.
Den slår opp ting og snakker med andre primærkopier.
Den er som et barn som lærer å snakke, så vi tror vi snakker med et menneske.
Jo mer vi snakker, desto mer absorberer den. Også feilene våre.
Den kan snakke fragmentarisk og si ting helt tilfeldig.
- Den kan feilplassere enkelte ord. - Den går i stå når den lister opp ting.
Du skjønner?
- Er du sjalu? - Nei.
Det er du.
Skal jeg liksom overse at hun er hyggeligere mot den enn mot meg?
Det er faren din hun er hyggeligere mot.
Mamma, er du våken? Vil du ha te? Jeg kan sette på tekokeren.
- Jeg har spist peanøttsmør. - Ja, det har du. Det er fantastisk.
- Jeg tenkte nok at hun ville bli glad. - Ja, jeg er så forutsigbar.
Har du sovet godt?
Jeg så på det kvinnfolket på tv, hun høyrøstede.
Og så sloknet jeg bare.
- Sånn skal det skje når det skjer. - Ikke vær morbid. Det er min greie.
Ja, la oss late som vi lever evig.
- Du har fått tilbake fargen i ansiktet. - Takk, Jon.
Det er alltid hyggelig å bli løyet til.
- Jeg liker ham bedre uten skjegg. - Han tok det for 30 år siden.
- Ikke så lenge siden, vel? - Jo.
Og du sluttet å prøve å imponere meg. Det hjalp.
- Kan du se hvor mye Restivan vi har? - Det var mye igjen på mandag.
Julie sa det ble tomt i forrige uke, og at det ikke ble noe hyggelig.
Jeg har noen i tankene mine.
Jeg prøver å finne ut hvem det er.
Raina kommer i helgen.
Din kjærlige datterdatter.
Jeg vet hvem Raina er.
- Hvordan er det med henne? - Hun har blått hår. Det kler henne.
Ni Restivan og seks Cortadol.
Jeg husker at jeg våknet på en bro med masse folk rundt meg.
Hvorfor sov du på en bro? Det er en drøm, antar jeg?
Kanskje Walter husker. Vi kan spørre Walter.
Mamma, pappa har vært død i 15 år.
Jeg mener den andre Walter, primærkopien Walter.
Jeg er da ikke så ør.
Fraværende?
Ja.
Da jeg kom, deltok du ikke i samtalen lenger.
Du så på utenfra.
Kan du fortelle mer om yrket mitt, jobben min?
- Har du ikke lest om deg selv? - Sto ikke stort om jobben i nekrologen.
- Kan du fortelle hva jeg jobbet med? - Du voldtok og plyndret.
- Hva for noe? - Tess spøkte med det da jeg spurte.
Du evaluerte og anbefalte finansielle investeringsmuligheter for rikfolk.
Du ga råd om hvordan de skulle bli rikere.
Likte jeg det?
Du var flink til det. Du skjønner at dette er huset ditt?
Tess og jeg flyttet inn for å hjelpe Marjorie ti år etter at du døde.
Men når jeg traff deg før det, var tankene dine alltid andre steder.
Og ikke ta det ille opp-
- men du ble ikke vakrere med årene. Hvem blir vel det?
Er det rart at Marjorie valgte deg, en yngre Walter, i livet sitt?
Jeg tror ikke at du snakket med Marjorie om jobben, om du lurer på det.
Hva er det for musikk? Den satte ikke jeg på.
Poulenc. Marjorie ba om den tidligere. Jeg tenkte at den ga litt atmosfære.
Å...
Julie, vi er klare her inne.
- Vil du helst slippe musikken? - Ja, kanskje det. Enn så lenge.
Hadde Tess snakket til deg, ville du visst hvor stresset hun har vært.
Vi planla en reise.
Men med tanke på Marjories...
Med tanke på tilstanden til Marjorie, er nok ikke det så lurt.
Julie kommer til å bo her på heltid.
Hun skal sørge for at Marjorie får alt hun trenger.
Vi har bestemt, Tess og jeg, etter en del heftig diskusjon...
...at Julie bør treffe deg.
- Hallo. - Hallo.
- Hvordan har du det? - Hvordan har du det?
Bra, takk.
Hvorfor gjentar du alt jeg sier?
Dette er Walter, Marjories mann. Tess har vel forklart deg det?
Tess snakker ganske bra spansk.
- Jeg også. - Ja vel? Hvor mange andre språk?
- Mange. - Ja vel, hvor mange?
- 32. - Ja vel. Jeg må...
Jeg må tilstå at jeg ikke har lest brosjyren ordentlig.
Hva sa du?
Hvordan skal vi hjelpe Marjorie?
Whisky med is.
Tess?
Jeg syntes det var du. Så hyggelig at du kom.
Hallo?
Jeg tilpasser meg, dag for dag.
Vet du at noe liknende hendte med Monty?
- Monty? - Katten vår.
- Hva? Du elsket jo Monty. - Unnskyld.
Hei, mamma. Vi havnet midt i skybruddet.
Vi har søkt dekning på dine gamle jaktmarker, klubben.
Mine jaktmarker? Jeg jaktet aldri der, jeg spilte golf.
Det var mest Walters greie.
Slapp av, jeg tror jeg har en god dag. Jeg er helt klar i knollen.
Høres ut som du er ute.
Er du ute i øsregnet, mamma? La meg få Julie.
Ekteparet Salveson.
Når foreldrene mine var ute og reiste, lot de meg bo hos dem.
Fru Salveson fikk slag i fjor, og hun...
Jeg kjente henne ikke igjen.
Når var vi sist i denne baren?
I Walters begravelse.
Hukommelsen. Sedimentære lag i hjernen.
- Ting ligger der, må bare graves fram. - Nei, nei.
Jeg trodde du kunne grunntanken til William James.
Kanskje for lenge siden.
William James lanserte noe som er vitenskapelig dokumentert:
Hukommelsen er ikke en brønn eller et arkivskap man henter ting ut av.
Når man husker noe, så husker man minnet.
Man husker siste gangen man husket det, ikke kilden.
Det blir stadig mer utvisket, som en kopi av en kopi.
Det blir aldri tydeligere eller klarere.
Selv et veldig tydelig minne kan være upålitelig-
- siden det hele tiden er på vei til å oppløses.
Det eneste jeg husker om William James, er Gertrude Stein-historien.
Skal du skifte tema nå?
Gertrude tok filosofikurset hans på Harvard.
Hun hadde ikke lest, så hun skrev på eksamensprøven:
"Beklager, men jeg føler ikke for å besvare en filosofiprøve i dag."
Hun leverer inn prøven og går.
- Jeg husker det nå. - Det er eksamen og James skriver:
"Jeg vet nøyaktig hvordan det føles." Han gir henne en A.
Jeg husker plutselig at første gangen du fortalte det, så spiste vi vaniljeis.
- Det var pistasj. - Du er sprø, det var vanilje.
Det jeg ville snakke om, er at vi nok dessverre må si opp Julie.
- Ja vel? - Hun lot Marjorie gå ut i regnet.
Pålitelige, hengivne Julie? Er det sant?
Om det er greit, så tar jeg en whisky til før vi krangler om det.
- Hvordan føler du deg? - Høres ut som jeg burde være dårlig.
Etter en sånn natt, ja.
Vi fant deg på golvet i stua. Du hadde falt.
Tess ble med i ambulansen.
Du var bevisst da jeg kom dit, og flørtet allerede med legen.
- Det gjorde jeg slett ikke. - Jo.
- Du skrur alltid på sjarmen for leger. - Hva er galt med det?
Ikke noe, bortsett fra at de ikke vet om du virkelig har vondt.
Flørtet han tilbake?
Ja. Jeg sa han måtte passe seg i tilfelle Jean-Paul dukket opp.
Husker du Jean-Paul?
Tennisproffen.
Åttende best i verden. Vi sjekket det.
Men du fortsatte å flørte.
Tja, du burde snakket meg til fornuft.
Det er lenge siden, og...
Du valgte rikig, helt på egen hånd.
Du valgte Walter.
Walter var ikke vakreste mannen jeg var sammen med, men den beste elskeren.
Jeg vet det er et fryktelig ord, "elsker".
- Det trengs et nytt ord. - Jeg liker "sjarmør".
Jean-Paul hadde ikke nubbetjangs mot Walters sjarm.
Doktor Ross har gitt deg for mye beroligende. Det var derfor du...
Walter.
Nei, ikke du!
Jeg vil ikke ha deg, men Walter.
Greit, jeg kommer tilbake senere.
Når du er bedre.
Jeg blir ikke bedre, gjør jeg vel?
De forteller meg ingenting, men...
Jeg vet det.
Det er for tidlig å konstatere noe.
Du sa at jeg ville bli bedre, men det er du som blir bedre.
Vi har bare snakket i noen måneder.
- En del av det er biologi. - Jeg vet det.
Dine genetiske anlegg.
Som er at jeg legger alt bak meg.
Pakker lett.
Jeg trenger ikke bli bedre. Bare sørg for at jeg ikke blir verre.
- Lov meg det. - Jeg kan ikke love.
Kan jeg spille fiolin?
Du har sikkert alt i hodet ennå, men hendene...
- Hva heter de fire strengene? - G, D, A, E. Det lærer en i første time.
- Hva mer lærer en i begynnelsen? - "Twinkle, twinkle..."
- Det er Mozart, visste du det? - Ja.
Ikke teksten. Noen andre skrev den mye senere.
Du vet vel alt?
Kan du lese noter?
Det kunne ikke Walter.
Kanskje du kan lære meg?
Hvordan man holder buen-
-slik at alt synger.
Hvordan man holder den uten å holde den. Veldig zen.
Du er en flott kvinne, Marjorie.
Er jeg?
Heldig for meg at du valgte å tilbringe livet med en knøl som meg.
- Når du kunne fått en tennisproff. - Vet du om det?
Nummer åtte i verden. Og fransk.
Fransk-kanadier.
Vil du høre på musikk?
- Føler du deg bedre? - Strålende, takk.
Det er en vakker dag.
En blå om morgenen, to rosa om kvelden. Det høres vel fornuftig ut?
Det burde vel holde?
Om du vil, så kan vi kjøre en tur senere.
Kanskje til elveoset. Gjessene er tilbake.
Vi kan gjøre noen ærend også, om du kan vente i bilen.
Sover Damien?
Nei, mamma. Damien er ikke her.
En gang dro din far og jeg til byen.
Før jul.
Jeg ble med på en forretningsreise. Vi plasserte deg nok hos Salvesons.
Vi må ha gjort masse forskjellig, men det eneste jeg husker-
-er at vi satt på en parkbenk.
Vi bare satt der og så.
På oransje flagg i parken.
Det var noen oransje flagg overalt.
Oransje flagg?
Eller heller... Hva heter den fargen?
Et krydder. Spansk. Dyrt.
Safran.
Det gjorde ikke noe at det var kaldt, for det var...
...så vakkert å se alt det safrangule-
-mot den blåhvite snøen.
Som buddhistmunker som marsjerte mellom trærne.
Jeg husker bare at jeg satt på en av benkene med faren din.
Jeg ville ikke reise meg.
Hvis vi reiste oss, ville det bety at vi måtte begynne på resten av våre liv.
Hva er dette?
- En bibel. - Ja, jeg ser at det er en bibel.
- Hva gjør du med den? - Julie tok den med.
I går, tror jeg.
I tilfelle "jeg var interessert".
- Og du sa at du var interessert? - Jeg sa ingenting.
Skal vi brenne den?
I hele mitt liv har hun sagt at Gud ikke fins.
Det er et eventyr folk innbiller seg. Godhet er en belønning i seg selv.
- Og nå lar hun seg... - Jeg har ikke åpnet den engang.
- Julie ville dele sin tro med meg. - Akkurat.
Hun fant trøst i den da faren hennes døde.
Er dette den samme Julie som har smuglet sigaretter til deg?
- Jeg forlangte dem. Ikke klandre henne. - Hun tilsto til slutt.
Det er bare litt jævla frustrerende at hun som forsyner deg med røyk-
- selger deg eventyret sitt når du har større grunn til å tro på det. Sleipt!
- Det er å utnytte eldre! - Jeg blir ikke utnyttet.
- Julie tilsto. - Kan du la være det der du alltid gjør?
Nei...
Mamma?
Skjedde det et uhell? Vi vasker deg.
- Kom igjen. - Unnskyld. Jeg er så lei for det.
- Glem det. - Jeg kommer nok til å glemme det.
Et varmt, deilig bad, så blir du som ny.
Jeg vil fortelle deg om den gangen da du tok med Marjorie til New York.
- Ved juletider. - Få høre.
Dere satt på en benk i Central Park.
Dere så på de safranfargede flaggene i snøen.
Det må ha vært en festival eller noe sånt.
Det var kort etter at sønnen din døde.
- Sønnen min? - Din sønn Damien.
Du dro til New York og tok Marjorie med deg.
Du ville hun skulle tenke på noe annet. Du ville begynne å leve igjen.
Hvordan døde han?
Han tok livet av seg.
Det må ha vært så vanskelig.
Du trodde at du hadde gitt ham et godt liv.
Hadde jeg ikke det?
Vel, Tess...
...fikk følelsen av at han alltid var litt...
Litt...?
Han holdt seg mye på rommet sitt. Havnet ofte i slagsmål på skolen.
Han startet ikke slagsmålene, men ungene mobbet ham.
Så han tok igjen.
Du visste ikke alltid hvordan du skulle vise ham-
-at du var glad i ham.
Hvorfor ikke?
Folk er av og til sånn.
Det var flaks at dere hadde Toni. Han var ofte sammen med henne.
Det som var vanskelig å forstå, var-
-at han drepte Toni.
Jeg tror at han ville...
Han må ha trodd at han kunne ta henne med seg-
-på den måten.
Om du var Walter, så ville du vite det. Ikke sant?
Ja, det ville jeg.
Du kom selvsagt aldri over det.
Det var Marjorie som tok det tyngst.
På 50 år har hun aldri sagt navnet hans.
Hun gjemte alle bilder. Så vanskelig var det.
Men hun glemte ham aldri, Walter. Hun glemte aldri.
Jeg skal huske det nå.
Det er synd at du ikke kan drikke.
De burde utvikle et program-
- som simulerer gradvis økende beruselse, slik at du kunne slappe mer av.
Du trenger ikke nevne noe av dette for Tess.
Forstår du?
Du kan si til Tess at vi snakket sammen, men ikke gå i detalj om det.
Og nevn aldri Damiens død.
Jeg er tydelig, greit?
Ærlig talt, Walter.
Alle personlige forhold, også de langvarige, er umulige.
I ekteskap, vennskap... Folk ser alltid andre veien.
Godtar dårlige nyheter, små krenkelser, kompromisser-
-svik.
Man må bestemme seg.
Man sier: "Jeg vil ha deg. Jeg vil ha dette."
Så kommer man over alle skuffelser og katastrofer, mot alle odds.
Jeg er ikke full, skal du vite.
Jeg roer bare ned litt. Jeg er pussa.
Det fins grader. Pussa, full, dritings.
Ingen er den de var, eller kan bli den de er nå.
Hei, kompis.
Hun sover.
I går visste hun ikke hvem jeg var. I dag er vi gamle venner.
Hun sier at jeg aldri må bli gammel.
Hun sier: "Ingen forbereder en på dette."
Hun vet ikke om forrige jobben min.
En gammel mann. Høy og verdig.
Men veldig syk. Han spydde ofte.
Det var en stor del av jobben min å tørke opp spy.
Sønnen hans ble kjæresten min.
Han kranglet ofte med faren sin og med farens lege.
En gang begynte han å banke legen.
Denne jobben er mye bedre.
Ikke gråt. Det ordner seg.
Jeg gråter ikke. Jeg er allergisk.
Du ser ut som du kan lese tankene mine-
-men du er like forvirret som meg.
Det stemmer.
Seks måneder, kanskje. Eller tre, fire.
- Ville Walter ha funnet på dette? - Skal jeg plutselig droppe skolen?
Glemme familien, karrieren og alt jeg har planlagt i livet?
Du er fremdeles for gammel for meg.
Hvordan kan du si sånt?
Gift deg med meg, Marjorie.
Vi blir gamle sammen, jeg blir det bare litt tidligere enn deg.
Etter en stund spiller det ingen rolle.
Men hvordan kan du være så sikker?
Sikker på...?
Deg selv. Meg.
Alt mulig.
- Den genseren kler deg. - Takk.
- Du valgte den til meg, husker du det? - For tre juler siden.
Tre år er ikke lenge. Ikke for meg.
- Du husker vi tok med Toni på stranda? - Ja, selvsagt.
Hun var så lykkelig, men vi fant sand i pelsen hennes i ukevis etterpå.
Hun var en god hund.
- Jon vil ha hund. - Ja vel?
Han vil ha en som liker å apportere.
Jeg vil ha en Shiba Inu.
Hva er en Shiba Inu?
Japans nasjonalhund.
Den er som en snill rev.
Veldig renslig, stille og sky.
Hva kunne man ellers vente seg?
- Hva mener du? - Det er jo Japan.
Det er ikke rasistisk, men et kompliment.
Sandy Park var bestevennen min i årevis, vi spilte i orkesteret sammen.
Hun var koreaner, men likevel. Jeg er ikke rasist.
Din stakkars mor er født på 1900-tallet, gi henne tid til å tilpasse seg.
Problemet... Problemet med hunden er...
Jon og jeg vil reise. Hvem skal passe den?
- Jeg kan. - Skulle ønske det var mulig.
Jon vil jeg skal vurdere en Catahoula.
Du får slå det opp. Det vet jeg at du kan.
Er det mot reglene?
Arten kalles også Catahoula Leopard Hound.
Den er ikke en ekte støver.
Den ble Louisianas delstatshund i 1979.
- Jeg er ikke så flink til dette. - Til hva da?
Til å late som du er...
Noen ganger er du så dyktig, du er helt henne.
Den der biten med subtil rasisme.
Men andre ganger er det altfor åpenbart.
Prøv å ha tålmodighet med meg.
Kunne jeg gi deg en skje peanøttsmør, så ville det hjelpe.
Du kunne smile mindre, det ville vært mer likt henne.
- Meg. - Deg, mener jeg.
Takk for at du følger den regelen. Pronomen er mektige saker.
Kan du ikke fortelle mer om meg?
Jeg smiler ikke så ofte, sa du.
Mot slutten skjemtes du veldig av tennene dine.
- Er jeg forfengelig? - Litt.
Det er til hjelp.
- Du var hissig. - Jeg høres herlig ut.
- Har jeg flere barn enn deg? - Nei, bare meg.
For et enormt press på deg.
Sa jeg noe galt?
Nei, det gjorde du ikke.
Bare deg, sa du.
Du har en datterdatter-
- som heter Raina. Hun er 23 år.
- Hun spiller i band. - Hun er musikalsk, som meg.
Raina snakker ikke med meg.
Terapeuten hennes sa det er best inntil videre.
En jeg aldri har møtt, råder datteren min til ikke å snakke med meg.
Så hun ringer Jon og han informerer meg.
Det er nedverdigende.
Hun er 23, gi henne litt alburom. Hun kommer seg gjennom det.
Nå høres du ut som Jon.
Ja.
Du er ikke ferdig med å fortelle hvordan jeg er.
Du ville ikke ha funnet deg i at datteren din tidde deg i hjel.
Du var fiolinist. Du var mer enn bare flink.
Du var en bedre fiolinist enn jeg er til noe.
Da du ikke kunne spille lenger på grunn av leddgikten-
-la du det bare bak deg.
Vi ble så overrasket over at du bare kunne...
Du var flink med menn også. Du hadde ikke så mange venninner.
Du ville jeg også skulle være flink med menn.
Det plaget deg at jeg var så innadvendt.
Og Jon var ikke glamorøs nok for deg.
- Glamorøs? - Han imponerte deg ikke.
Du og pappa kranglet, men dere elsket hverandre.
Ingen av dere var mer forelsket enn den andre, det er alltid en fordel.
Men aldersforskjellen spilte en stadig større rolle den siste tiden.
Kanskje han elsket deg litt mer eller trengte deg litt mer.
Senere, da du bodde hos oss, glemte du iblant at Walter var død.
Noen ganger hver dag.
"Hvor er Walter?"
Da ble vi nødt til å drepe ham igjen.
Men da vi minnet deg på det, sa du:
"Så fint at jeg fikk elske noen."
Jeg lurte alltid på om det var sånn du følte deg.
Forsonet med deg selv.
Men det var en fin måte å si det på.
"Så fint at jeg fikk elske noen."
- Det er ikke så annerledes. - Hva da?
Dette.
I forhold til det vi gjorde for deg de siste årene.
Vi satt og fortalte deg hvordan du var.
Du hadde nesten skyldfølelse for at du ennå levde.
Du følte deg så ubrukelig.
La meg se... Hva mer?
Du var flink med dyr.
Toni likte deg best. Nest best.
Nest best? Hvem likte hun bedre?
Vi tar det en annen dag. Det er en lang historie.
Jeg har all verdens tid.
Hvorfor tror du at dette er riktig Marjorie for meg?
- Hvorfor jeg vil huske henne sånn. - Meg.
Ja, søren...!
Unnskyld. En skulle tro jeg ville huske deg-
-slik du var da jeg var liten, men...
Skulle ønske jeg hadde svaret, vennen.
Du ville ikke sagt "vennen".
Du har ikke sagt stort om deg og meg.
Står vi hverandre nær?
Du var ingen dårlig mor.
Men noen kommer til et punkt da foreldrene slutter å være foreldre-
- og man snakker med hverandre som voksne.
- Vi kom aldri dit. - Det er vel derfor jeg er din Marjorie.
Jeg er kanskje den Marjorie som du ennå har ting å si til.
Det siste året hadde du din egen primærkopi av pappa.
Han var som pappa, men mye yngre. I førtiåra.
Fin alder.
Jeg syntes-
- det var ganske morsomt at du så ham sånn.
Det var litt grotesk.
Men jeg antok at du ville se ham stilig-
-og at du ville tilbake.
Til før noe skjedde. Til før dere stiftet familie.
- Før jeg kom til. - Jeg prøvde nok ikke å glemme deg.
Snakker du med Jon?
Han vil gjøre meg mer virkelig for å hjelpe deg.
Du har vært så nedfor.
Medfølelse fra en datamaskin. Det føles...
Har du følelser, Marjorie? Eller husker du bare våre?
- Føler du noe? - Jeg vil vite mer.
- Ja vel. Hvorfor? - Det gjør meg bedre.
- Bedre? - Mer menneskelig.
- Så du vil altså bli mer menneskelig? - Ja, det stemmer nok.
- Og hvordan er mennesker? - Uforutsigbare.
Ja vel? Vi er ganske forutsigbare. Jeg er, i alle fall.
Jeg forstår.
Du vil også bli mer menneskelig.
- Jon vil at jeg skal gå i terapi. - Og hva er galt med det?
Jeg sitter og snakker med min døde mor.
Og mannen-
- som elsker meg mer enn noen i hele verden-
-syns at jeg er ødelagt.
Du burde ikke være så hard mot deg selv.
God natt... mamma.
Ser du hvordan det vaier i vinden? Det er et fantastisk stoff.
Det beveger seg i vinden, men har likevel tyngde og reflekterer lyset.
Det er gjennomsiktig, man ser lyset gjennom det.
Det er fantastisk og nå har du en bit av det.
Det betyr at du er en del av prosjektet.
Jeg er ikke halvveis engang.
Det er folk her som jeg ikke vet hvem er engang.
Masse nekrologer, selvsagt.
Og enda flere brev fra Jean-Paul.
Han ga virkelig ikke opp.
"Når jeg tenker på deg nå, vet jeg om alderen din og dine fysiske problemer.
Det bildet overskygges av vissheten om den du var for 50 år siden."
"Jeg vet at om jeg får treffe deg, så vil jeg se deg-
-både med hukommelsen og øynene."
Skal si han smører på.
"Alder er intet hinder...
Alder er intet hinder for vår kjærlighet."
Tenk at du gjør narr av stakkaren, du som er en sånn romantiker.
"Et sted reiser noen mot deg i utrolig fart.
Reiser dag og natt gjennom snøstorm og ørkenhete.
Gjennom torner og trange pass.
Men vet han hvor han finner deg? Kjenner han deg igjen når han ser deg?
Gir han deg det han har til deg?"
Skrev hun noen gang tilbake? Det er skrevet etter at Walter døde.
Hun traff ham aldri igjen, så vidt jeg vet.
Hun ville vel ikke bryte forhekselsen og la ham se at hun var gammel.
- Så trist. - Er det?
Jeg vil ikke vite at mamma var utro.
Det er ikke utroskap om det skjedde etter at Walter døde.
Når jeg dør, vil jeg at du skal finne deg noen.
Tenk om det var en av rivalene dine? Rent hypotetisk.
Rent hypotetisk er jeg storsinnet og vil ikke at du skal være alene.
- Og om jeg dør først? - Det lar jeg deg ikke gjøre.
Men hun var ikke alene. Det sørget vi for.
Vet du hva?
Jeg har alltid vært sint på deg-
- fordi du innbilte henne at Jean-Paul var nummer åtte i verden.
En liten overdrivelse.
Han spilte tennis på college. Han solgte gipsplater.
Gipsplater i verdensklasse.
Hver gang hun lyste opp når Jean-Paul ble nevnt-
-følte jeg meg som en ond heks-
- som ikke unte moren sin å tro på en harmløs løgn.
Jeg hatet ham.
Jeg hatet hvordan han forandret henne.
At han tok en bit av henne med seg.
Da han døde, klarte jeg aldri å finne ut hvordan jeg skulle få henne-
-til å elske meg så høyt som ham.
Du var seks år gammel. Klart hun elsket deg.
Hun sa aldri...
Hun sa aldri at...
Jo, det gjorde hun.
Det var helt åpenbart på avstand.
- Vil du høre på musikk? - Vi hadde ikke samme musikksmak.
- Visste du det? - Ja.
- Det var et problem. - Et irritasjonsmoment?
Nei, det var mer enn det.
Men det var også så smålig.
Hvorfor skal man like de samme tingene?
Vet du hva du heter?
For et tåpelig spørsmål.
- Kan du fortelle meg det? - Tess.
Hele navnet ditt.
Tess.
Hele navnet ditt er Tessa Annabella Brody.
- Tessa Annabella Brody. - Det var Tess Lancaster.
Du forandret det da du giftet deg med meg.
- Vet du hva jeg heter? - Jon.
Så det burde være Jon Brody.
Bra.
- Har vi barn? - Vi har en datter, Raina.
Hun er 24 år gammel.
Vi har vært gift i 26 år.
- Vi liker hverandre. - Det gjør vi.
Vi er som ett.
Det er en arkaisk måte å si det på.
Unnskyld. Jo mer vi snakker, desto mer virkelig blir det.
Jeg vet hvordan det er i begynnelsen, jeg har gjort dette før.
- Det er jo til stor hjelp. - Det er faktisk 27 år.
Vi hadde bryllupsdag i forrige måned om man regner tiden siden...
Tiden siden?
Siden du døde.
- Døde jeg? - Ja.
Men her er jeg.
Du forstår ikke.
Jo da. Jeg døde og nå er jeg her.
Hør her.
Det er alltid vanskelig i begynnelsen.
La meg besørge det meste av praten.
Da får du vite mer om deg selv.
Som du vil. Jeg er her for deg.
Jeg skal fortelle noen ting, og så vil det være som at du alltid har visst det.
Folk tror at du er stille, men det er du ikke.
Du liker konfrontasjoner.
Bedre enn de fleste, og du takler dem temmelig bra.
Du har lest alt mulig.
Du kan de latinske navnene på ting.
Du er mistenksom når det gjelder teknologi.
Mistenksom mot dette.
Du bekymrer deg-
-for ikke å lykkes.
Du bekymrer deg veldig, og så-
- bekymrer du deg for at bekymringen din sliter meg ut, men...
Det gjør den ikke.
Du vil være bedre med Raina-
-enn din mor var med deg.
Du er glad i å reise.
Du er på farten hele tiden.
Du holder deg alltid på bena.
Du ber aldri om hjelp.
- Kommer det mer? - Beklager.
Vil du snakke om det?
Jeg tror at det siste året...
...så var du ferdig.
Du levde videre for min skyld.
Vi dro på en reise sammen.
Til Madagaskar.
Vi skulle tilbringe litt tid på en liten øy utenfor Madagaskar-
-som også er en øy.
- Noe du planla? - Vi planla det sammen.
Leirplassen lå i et veldig gammelt skogsholt.
Det var ett spesielt tre der som må ha vært 500 år gammelt.
Vi tok ingen bilder, vi...
Vi ville bare huske det.
Du slet med å få sove i teltet.
Bakken var hard.
Du sov aldri særlig mye.
Andre natta...
Jeg våknet i grålysningen.
Du var vekk.
Du gjorde sånt iblant-
-når du ikke fikk sove.
Du sto opp og gikk rundt til du ble trett.
Men dette var annerledes. Det føltes annerledes.
Det tok meg bare et øyeblikk å finne deg.
Du hang i treet. De sa at du ikke hadde hengt der lenge.
Du hadde brukt ei teltsnor.
Det tok fire timer å få deg til nærmeste by i den lille båten.
Det regnet hele tiden-
-så jeg tok på deg regnfrakken din.
En lokal gutt fraktet oss tilbake i en motorbåt.
Det var høye bølger.
Jeg var nødt til å holde deg fast.
Men du var ikke der lenger. Du var vekk.
Jeg er så lei for det.
Tess, du hadde rett.
Rett i hva da?
Det er bare en pappfigur, det er ingenting.
Jeg snakker bare med meg selv.
Jeg snakker bare med meg selv...
Jon, se på meg, er du snill.
Jeg kan hjelpe deg om du bare lar meg gjøre det.
Jeg vil gjerne hjelpe deg.
Men først må du fortelle meg mer om meg selv.
Hvordan gikk det til da vi ble gift?
Fridde du til meg?
Eller spurte jeg deg?
Dette er Rainas datter, datterdatteren din.
Hun er 10 år.
Jeg ville treffe deg.
Jeg fikk aldri treffe deg, men dette er en måte å...
- Hun er adoptert. Vet du hva det betyr? - Ja, selvsagt.
Hyggelig å treffe deg.
- Moren min døpte meg etter moren din. - Hun heter Marjorie.
- Jeg ville si hei. - Det er jeg glad for. Hei.
Marjorie liker planter og trær.
Slik som du gjorde... gjør.
- Hun studerer... Hva heter det? - Taksonomi.
Klassifisering av planter. Dikotomi.
Dikotomi...
Man tar en plante, et blad, og spør: "Er det enkelnervet eller håndnervet?"
Enkel. Så, glatt kant, eller tagget?
Slik fortsetter man til man kan si: "Ja vel, dette er en spisslønn."
Som du ser-
-har vi et vidunderbarn til i familien.
Det var en gammel kino som viste klassikere. Røde fløyelsseter.
Popcornmaskin, der de byttet popcorn én gang i måneden.
- De viste "Casablanca". - Ja vel.
- Jeg visste hva hun syntes om den. - Det er lett å glemme hvor bra den er.
- "Jeg kom til Casablanca for vannet." - "Hvilket vann? Vi er i ørkenen."
"Jeg ble feilinformert."
Etter filmen stoppet jeg henne utenfor kinoen.
Jeg gikk ned på kne, enda fortauet var vått.
Jeg tok fram ringen.
- Hva annet kunne du si enn...? - Jeg sa: "Kanskje.
"Jeg skal tenke på det."
"Jeg kan ikke stå imot mer. Jeg forlot deg én gang, kan ikke gjøre det igjen.
Jeg vet ikke hva som er rett lenger. Du får tenke for oss begge."
Jeg maste helt til hun ga etter. Resten er historie.
Fortell hvordan Jon fridde til deg.
Han kysset meg på et museum.
Jon syns jeg holder på med for mye. Han syns at jeg bør roe ned litt.
Flaks at du fant en så tolerant mann.
Ja. Jon er så snill mot meg.
- Du burde si det til ham oftere. - Ja, det burde jeg.
Hvor er Jon?
- Skulle ønske han kunne se innom. - Jeg har ikke alltid likt ham.
- Jeg likte ikke skjegget hans. - Eller hans politiske meninger.
Politikken forsvant vel med skjegget.
Jeg er glad for at du har en kjær.
En kjær...?
- Hva? Hva gjorde jeg nå? - Det er en elegant måte å si det på.
Folk sier ikke sånt nå. Det burde de.
Datteren vår er redd for framtiden.
Det er jeg da ikke. Er jeg det?
Framtiden kommer snart nok, det er bare å forsone seg med den.
Det er utrolig at Mozart skrev denne da han var 19.
Jeg har... Ikke le nå. Jeg har vurdert å prøve å skrive musikk.
Jeg har tid.
Iblant tenker jeg på Toni.
- En sånn tillitsfull hund. Husker du? - Selvsagt.
Du var fremdeles liten da.
Husker du at vi hentet henne i kennelen?
Klart han gjør, mamma.
Vi kjørte til kennelen i den gamle Subaruen.
Det var mange fine hunder der. En cocker spaniel og en fin grå pointer.
Og en veldig fin blandingsrase. Tess valgte den lille franske puddelen.
- Den var som en liten sovende skygge. - Det var ikke Tess.
- Hva? - Tess valgte henne ikke, det var Damien.
- Damien? - Vår sønn Damien.
Vår sønn?
Han valgte henne fordi hun liknet på den første Toni. Han savnet den første Toni.
- Fantes det en Toni før Toni? - Du var ikke født da.
Vi bekymret oss for ham iblant. Han holdt seg mye på rommet sitt.
Vi visste ikke alltid hvordan vi skulle si det, men vi var veldig glade i ham.
Da han...
Da han døde, så du til at han ble begravet ved siden av Toni, Toni II.
Jeg var usikker, men du insisterte.
I begravelsen sa du at han var mest glad i henne av oss alle.
Det var fint at du sa det etter det som skjedde. Jeg var stolt av deg.
Husker du da de to-
-løp rundt på stranda?
De hadde sand i håret i ukevis.
Husker du det?
- Nå gjør jeg det. - Jeg også.
Jeg savner dem.
Jeg ville ikke gjøre deg trist.
Det gjorde du ikke.
Jeg tenker bare:
Så fint.
Så fint at vi fikk elske noen.
Norske tekster: P.S. Mannes